Hvor er vi?
Aner det ikke.
Jeg kan ikke lide det.
Du burde lære ikke at gø!
Du burde ikke stjæle fra de døde! Du tager mønterne.
Jeg tog ikke mønterne, jeg vekslede dem.
Det er skrækkeligt. Guderne vil se, du fornærmer folk...
Du bider folk.
Jeg er en hund. Det er det, jeg gør.
Athenske svin!
Det er dig!
Ved du, hvor du er?
Se dig omkring. Ligger der knogler ved dine fødder?
Spørg dem om uhyret.
Spørg dem, hvordan man kommer ud!
Vi burde aldrig være taget til Kreta.
Jeg kan ikke lide øer. Man sidder fast.
Labyrinten.
Det må være labyrinten på Knossos.
lngen har været her i flere århundreder.
Det var minotaurens fængsel.
Tusind athenere døde i disse gange.
Tusind!
Det er et pænt, lige tal. Lad os lade det blive ved det.
Minotauren må have angrebet derfra.
Trampet ad denne vej.
Minotauren... Når du siger angrebet, mener du så...
Hvad mener du?
Jeg mener angrebet.
Halv mand, halvt tyr. Sult og sorg gjorde ham sindssyg.
Lige indtil der ankom en helt med dristigt hjerte og skinnende sværd.
For tusinde år siden blev et misfoster født. Et barn af en uhyggelig lidenskab.
Søn af en dronning, søn af en tyr.
En skabning så afskyeligt...
at Minos, konge af Kreta, lod bygge en labyrint til at gemme ham.
Hvert syvende år...
blev der betalt en blodig tribut til Kreta.
Hvert syvende år...
kom et skib med sorte sejl fra Athen.
Syv yndlinge...
og syv ungmøer blev givet som offer...
og bragt her til labyrinten...
hvor hver passage er et brudt løfte.
Hvor vejen ud, er vejen ind.
Og hvor minotaurens umenneskelige appetit for menneskekød...
kunne tilfredsstilles i mørket.
Men der var en person, der frit kunne komme og gå...
i bæstets domæne:
Ariadne, datter af kong Minos.
Hun besøgte skabningen hver dag...
tog omsorg for den og ynkedes over den...
dernede i mørket, gemt af vejen med alle dens hemmeligheder.
Det er mig. Jeg er her.
Kom nærmere.
Kom her.
Hun vidste, at hjertet var menneskeligt, på trods af ansigtet.
Kom nærmere.
På trods af, hvad hun så.
På trods af, hvad hun hørte.
Ofrenes skrig...
de ynkværdige skrig...
skrækkeligt.
Skrækkeligt.
Mange mil fra Kreta...
blev en tyr ofret...
bevidnet af en moder og hendes søn, Theseus.
Hun havde aldrig fortalt ham, hvem hans fader var...
bundet af et løfte, der var afgivet 1 7 år tidligere.
Nu var Theseus næsten voksen, og hun vidste, han snart ville forlade hende.
Præcis som hans fader havde gjort det før ham.
Hvorfor græder du? Fordi tyren er død?
Nej. Nej.
Hvorfor så?
Jeg tænkte på fyrretræsskoven.
På en klippe, på højlandet, på skoven.
Når du kan flytte klippen, opdager du, hvem din fader er.
Det kan jeg ikke!
Så vent en sommer.
Hvorfor er du glad?
Fordi når du kan flytte klippen, forlader du mig.
Aldrig. Det lover jeg.
Men Theseus kunne ikke vente en sommer mere.
Han var der, morgen efter morgen...
og kæmpede med klippen, flåede sine muskler.
lndtil en dag...
mens morgenduggen stadig sad i hans hår...
og han kunne mærke, at klippen gav sig.
Med en sidste kraftanstrengelse...
skubbede han den væk.
Moder...
var min fader en stor kriger?
Din fader er konge.
Din fader er Aigeus, kongen af Athen.
Theseus hørte historien om sin fødsel...
og svor at tage til Athen...
og møde sin fader.
Jeg kommer tilbage. Det lover jeg.
Tag til Athen ad søvejen.
Tag ikke den farlige kystvej.
Du vil alligevel snart være i fare.
Rejste han ad søvejen?
Nej, han valgte kystvejen, der er plaget af røvere, kæmper og banditter.
Og på den lange rejse dræbte han Prokrustes...
sparkeren Skiron og fyrrebøjeren Sinis...
indtil han til sidst ankom til Akropolis i Athen...
der hævede sig over havet.
Uden at have børstet rejsestøvet af sig...
bad han om audiens hos sin fader, Aigeus.
Det var 17 år siden, Aigeus havde forladt Theseus' moder.
Nu var hans skæg gråt.
Og der stod en anden kvinde ved hans side:
Medea.
Jeg takker Dem, herre, for at møde en fremmed.
Kongen har hørt om Deres fantastiske oplevelser.
De har dræbt kæmper, hører vi. Banditternes svøbe.
Jeg ønskede, at vejen mellem mit hjem og Athen var tryg for de rejsende.
Hvor ligger Deres hjem?
Troizen, der ligger vest herfor.
Troizen?
Min herre er tillidsfuld.
Som hans præstinde og moder til hans sønner, siger jeg:
Vær varsom over for dem, der ankommer med blod på hænderne.
Jeg ønsker tilgivelse fra kongen.
Selvfølgelig gør du det.
Hvad er dit navn, kriger?
Theseus, herre.
Hvad er din afstamning?
Nogle siger, at min fader kommer fra havet. Andre siger, han er en stor konge.
Gåder fornærmer kongen. Er De tro over for ham?
Jeg ville give mit liv for ham.
Jeg ville tage alle liv, der er hans fjender.
Kongen inviterer Dem til at feste med ham i aften.
Men gå først ned til Kefissos-floden...
og bliv renset.
Derefter er du velkommen i Athen.
Jeg bryder mig ikke om hende. Hun er en heks.
Hun var en heks. Hun var også moder.
Og hun kendte Theseus.
Hun vidste, at intet stod ham i vejen.
lkke kærlighed, ikke frygt, ingen løfter.
Theseus gik ned til Kefissos-floden og vaskede sig...
for at gøre sig klar til festen.
Medea, der ønskede kongeriget til sine egne sønner...
forberedte sig ligeledes...
med at blande hemmelige urter og giftige krydderier.
Velkommen, helt.
Frue, herre.
Dit sværd.
Tilgiv mig, herre. Jeg bærer det med fred.
Drik, min ven, drik vinen.
Nej!
Theseus, min søn!
Min søn!
Grib hende. Grib troldkvinden!
Forbandet være du, Aigeus af Athen. Forbandet være din søn.
l vil kun bringe hinanden smerte og sorg.
Før et år er omme, vil sorg forgifte dig. Forgifte dig.
Efter at have udspyet sin modbydelige forbandelse...
forsvandt hun, og hun blev aldrig set igen.
Men er det sandt?
Bragte de kun hinanden smerte og sorg?
Var det frygteligt?
Nej. I starten var det vidunderligt.
Kongen, som sjældent smilede, lo nu.
Alderens tyngde forsvandt...
og Theseus betrådte Akropolis...
så stolt som nogen prins.
Nej, nej.
l starten var det vidunderligt.
Der er et "men" på vej.
Men...
der lå en forbandelse over Athen...
og tiden var kommet...
til at 14 mere af hendes børn...
skulle sætte sejl mod Kreta...
klædt i den hvide offerfarve.
Stop!
-Tag kåben af. -Theseus!
Tag kåben af.
Hvert syvende år, fader.
Det bliver ved i al uendelighed. Vore sønner og sønnesønner.
Vore hustruers døtre, og også deres døtre.
lkke mere.
Gør det ikke. Jeg beder dig.
Hvad er denne Minotauros?
Hvem har set den?
Jeg har! Jeg har set den i mine drømme.
Den venter på mig, og jeg, Theseus, søn af Aigeus...
som dræbte Prokrustes og sparkeren Skiron...
og fyrrebøjeren Sinis, jeg vil tage mig af det uhyre...
og fjerne frygten i Athen.
Løft jeres hoveder, sønner og døtre af Athen.
Løft jeres hjerter.
Vi vender tilbage med bæstets hoved på stævnen.
Vend ikke tilbage under sort sejl.
Kommer I sikkert hjem, så hejs det hvide sejl.
Min søn, hører du mig?
Jeg vil holde øje fra klinten hver eneste dag.
Det hvide sejl, fader.
Frygt ej. Jeg lover, at jeg vender tilbage.
Et hvidt sejl!
Det lover jeg!
Og idet hans løfte blev grebet af vinden...
satte Theseus sejl for Kreta.
Men i samme øjeblik...
i hjertet af labyrinten...
vågnede minotauren i mørket fra en drøm...
og hylede.
Bare rolig.
Det var en drøm.
Nu skal jeg fortælle om verden udenfor.
Om lyset...
om farverne på himmelen.
Man siger, at himmelen er blå, men det passer ikke. Den kan være tusinde farver.
Lyserød, grå...
samme farve som guld, samme farve som vin.
Og der er mennesker.
Familier.
Jeg er nogens datter.
Jeg er datter af en konge.
Jeg er en søster.
Du er en søn.
Du er en broder.
Da Ariadne kom ud fra labyrinten...
hvor hun efterlod uhyret med dets hemmeligheder...
ankom Theseus, søn af Aigeus, til Kreta.
Da Athens børn blev præsenteret for hende...
stod helten Theseus i trods.
Da han så hende, og hun så ham...
krydsedes deres livstråde...
og knyttede dem sammen.
Knæl, athener.
Hvem knæler jeg for?
Ariadne, datter af kong Minos.
Hvis jeg sagde: "Athener, jeg bønfalder dig, jeg beder dig...
"knæl for mig."
Ville du så gøre det?
Hvordan kunne jeg nægte det?
Panden på jorden, ligesom ægypterne foran deres konger og dronninger.
Hvem er du?
Theseus, søn af Aigeus.
Kongens søn?
Og du skal til minotauren som offer...
eller tænkte du, du ville dræbe den?
-Jeg tror, jeg var en tåbe. -Det tror jeg også.
Da jeg gav dig et høfligt svar.
Fjern ham! Således dør alle mine fars fjender.
Da vagterne løftede ham op...
mærkede han, at hun pressede noget i hans hånd.
Det var en nøgle.
Gav hun ham en nøgle?
Du godeste, det er godt nok spændende.
Theseus blev låst inde med de andre...
i paladsets dybeste og mørkeste fangekælder.
De, der sov, rystede af mareridt.
De, der ikke kunne sove, tænkte på deres skæbne.
Døden var deres eneste tanke.
Hvordan ville de dø? Hvad ville de mærke?
Ville smerten være hurtigt overstået?
Hjælp mig, Zeus! Athene, hjælp mig!
l den anden ende af paladset finder du en dør mærket med guld.
Gå igennem den og gå ind i labyrinten.
Rul garnnøglet ud bag dig, så det kan vise dig vej tilbage.
Gå fremad og nedad.
l labyrintens hjerte finder du uhyret.
Hvorfor gør du dette for mig?
Fordi Athens forbandelse også er Kretas forbandelse.
Fordi du ser sådan på mig.
Hvordan ser jeg på dig?
Sådan her.
Og sådan her.
Hvorfor ønsker du minotauren død?
Den kaster skam over min familie. Den kaster skam over mig.
Hvilket liv lever den i mørket?
Det er kærlighedsløst. Spørg ikke mere.
Gå. Gå og dræb uhyret.
Lov mig én ting.
Lov mig, at du tager mig med dig, hvis du vender tilbage.
Det lover jeg.
Derpå åbnede helten Theseus...
den store dør til labyrinten.
Han vidste med det samme, at uhyret kunne fornemme ham.
Som en rugende, sort edderkop...
kunne den fornemme den mindste bevægelse...
i sit enorme, indviklede spind.
Theseus stoppede op. Han kunne høre sit eget hjerte banke.
Eller var det uhyrets?
Hvad skete der? Nej, sig det ikke.
Jo, sig det.
Det er skrækkeligt.
Theseus sneg sig rundt om det næste hjørne og det næste igen...
hele tiden fremad, hele tiden nedad...
mens han udrullede snoren, indtil...
En tyrs styrke, en mands list.
Den kendte hver krog i sit domæne.
Uanset, hvor Theseus gik hen, kendte den en omvej.
Pludselig dukkede den op, den kom bragende igennem passagerne...
vild og frådende, udsultet.
Den lå der på gulvet og blødte ihjel.
Og Theseus stod over den med sit sværd.
Han så til...
idet dens enorme kæber bevægede sig.
Det forekom ham, at de lyde, der fremkom...
nærmest lød menneskelige.
"Moder, " syntes den at sige.
"Moder, fader...
"broder, søster. "
Nej! Gør det ikke!
Dræb ham ikke.
Han er min broder.
Gør det ikke. Han er min broder.
Gå! Gå væk!
Theseus, søn af Aigeus.
Slog han den ihjel?
Han slog den ihjel.
-Åh. -Åh, hvad?
Var det hendes broder?
Ja, det var det.
Det er trist.
Det var derfor, Ariadne altid besøgte den, ikke?
Fordi hun var hans søster?
Ja.
Var Theseus nødt til at dræbe den? Kunne den ikke være tæmmet?
Theseus så kun uhyret. Han så kun det øjeblik...
hvor han kunne løfte hornene op på Athens havn.
Hans faders ansigt, stoltheden, heltens velkomst.
Hele hans liv gjaldt det øjeblik.
Hans fødsel, klippen, sværdet, al arbejdet gjaldt det øjeblik...
da han huggede hovedet af minotauren.
lnden der var gået en time, sejlede han ud af havnen...
efter at have sat ild til de kretiske skibe, og styrede mod det åbne hav...
med uhyrets hoved pakket ind i et sejl.
Tog hun med ham?
Ja, hun tog med ham.
Hun elskede ham.
Hun elskede ham, fra hun så ham for første gang.
Men hun kunne allerede se, at hans hjerte blev koldt og berømt.
Og hun var tvunget til at se på det blodige sejl...
der dækkede hendes broders hoved...
og hendes faders mægtige flåde i brand.
Sorgen overvældede hende...
mens hun stod og betragtede Kreta...
forsvinde i horisonten...
i bevidstheden om, at hun aldrig kom tilbage.
Den næste nat lagde de til i Naxos...
i vished om, at de var i sikkerhed...
og dansede tranedans.
De 14 athenere dansede den rituelle sejrsdans...
og festede til langt ud på natten.
llden, vinen...
og triumfen fik deres ansigter til at gløde.
Ariadne så til, bleg som synden...
hun så til og ventede på, at hendes nye herre ville komme.
Hun ventede på, at han ville lægge sig hos hende.
Da ilden var brændt ned til aske...
da vinsækkene var tomme...
da hans fødder ikke længere kunne bære ham...
kom Theseus til hende.
Hele natten lovede han hende alting.
Alt.
Løftet fra en mand til en kvinde.
Løftet, som hans fader havde givet til hans moder.
Og brudt.
Giftede han sig med hende?
Da Ariadne vågnede, var sengen tom.
Solens stråler opvarmede det hvide sand.
Hun så efter Theseus, men han var væk.
Hun løb ned til strandkanten, igennem asken fra festen...
i dansens fodtryk, ud i vandet...
hvor skibet med det sorte sejl bar Theseus til Athen.
Theseus!
Søn af Aigeus!
Løftebryder!
Forræder!
Men Theseus' tanker var allerede andetsteds...
mens han tænkte over uhyret, hvis hoved han havde i sejlet.
Han foldede det ud og ind.
Det var forbløffende, som dets træk forekom ham mere menneskelige for hver dag.
Blidere.
Det var hans sejl.
Det var det hvide sejl, han havde lovet at hejse ved hjemkomsten.
Ja.
Han skulle ikke pakke hovedet i det. Han lovede det.
Aigeus var blevet gammel, mens han holdt øje med horisonten.
Han var blevet gammel af at vente.
Men så en dag...
hvor han stod på kanten af klinten...
så han et sejl nærme sig.
Han holdt vejret.
Du narrede mig væk fra min familie.
Min broders blod er på mine hænder, du troløse.
Hans øjne var svage, solen blændede ham.
Først kunne han ikke se, om det var hvidt eller sort.
Du bærer det stakkels dyrs hoved med dig!
Men også mit hjerte! Mit hjerte!
Min stakkels hjerte!
Forladt på stranden. Der er ingen vej tilbage...
ingen vej fremad.
Jeg forbander dig!
Med knust hjerte...
sprang han ud i det blændende dagslys og ud i havet...
som lige siden har båret hans navn.
Jeg forbander den dag, du blev født!
Jeg forbander min kærlighed til dig!
l guder, som ser alting, hør mit råb! Se mine tårer!
Lad himmelen falde ned på ham, lad havet opsluge ham...
lad jorden drukne ham!
Han forlod mig!
Theseus, søn af Aigeus...
tyredræber...
konge af Athen.
Mange nætter drømte han om...
at han gik igennem paladsets snoede korridorer...
endnu engang på udkig efter...
et uhyre, han kunne dræbe.
Men i drømmen var det altid hans moder...
eller hans fader, eller hans hustru, han dræbte.
Da han fik øje på sit spejlbillede, havde han uhyrets ansigt.